Gestai - viskas, ką moku.
Žodžių tart nemoku, nes mano liežuvis ilgas ir plokščias,
todėl netinkamas sudėtingiems daugiaskiemeniams žodžiams tarti.
Todėl aš čia guliu,
laukdamas, kol Denis grįš namo,
guliu savo paties šlapimo baloje.
Labas, Enz!
Enzo?
Jo balse girdžiu nerimą.
Kas nutiko, bičiuli?
Ak, Enz.
Jis kvepia savo diena.
Variklių tepalais, benzinu ir kepta vištiena.
Gali atsistoti?
Aš su tavim, bičiuli. Aš čia.
Gerai.
Jei tik galėčiau kalbėti,
pasakyčiau jam, kad nesijaudintų.
Kartą per TV žiūrėjau dokumentinį filmą apie Mongoliją.
Mongolijoje tikima, jog šuo, nugyvenęs visus savo šuns įsikūnijimus,
gimsta žmogumi.
Aš su tavim, bičiuli.
Štai taip.
Suprantu, jog tai reiškia, kad pamiršiu viską, ką dabar patyriau.
Bet aš turiu planą.
Viską, ką sužinau, stengiuosi įrašyti į savo sielą,
išsaugoti giliausiuose jos kampuose,
kad atsimerkęs ir išvydęs savo naujo kūno rankas,
viską prisiminčiau.
Mano Enzo.
Būsiu pasiruošęs.
Aš prisiminsiu.
Jis išsirinko mane iš visos vados.
Letenėlių ir uodegų raizgalynės.
Užsuko čia važiuodamas iš Jakimos lenktynių trasos namo.
Jau tada žinojau, kad nesu toks, kaip visi šunys.
Širdyje jaučiausi labiau... žmogumi.
Šitas. Tikrai šitas.
- Geriausias iš vados. - Ji visiems tai sakydavo.
Palaukite. Jį norėjome pasilikti sau.
Jis irgi tai visiems sakydavo.
Kiek?
Pirmą sykį pažvelgiau į likusį savo gyvenimą.
NEPAPRASTAS ENZO GYVENIMAS
Toni! Denis atvažiavo.
Palaukite, ką parodysiu.
- Nežinojau, kad norėjai šunelio. - Aš irgi.
Važiuodamas pamačiau skelbimą, nežinau, kas man užėjo.
Taip, Enzo?
Enzo? Kaip Feraris? Nieko sau.
Tu negali laikyti šuns. Tu nuolat išvykęs.
Negadink nuotaikos. Geriausias mūsų draugas moka sugadinti nuotaiką.
Aš jį vešiuos kartu. Bus mano talismanas.
Ateisi šįvakar į mūsų koncertą? Grosim "The Dive" klube.
Jis negali. Turi prižiūrėt šuniuką.
Jis jau neša man laimę.
Man šįryt paskambino. Reikia dar vieno lenktynininko.
Žinoma. Leidimą paliksiu prie vartų.
Gerai, du leidimus.
Kas jis toks?
Taip.
Man patiko mano naujieji namai.
Tik žolės trūko. Bet pamaniau, kad apsieisiu.
Enzo, ne! Donai, vėliau paskambinsiu.
Dabar... galima.
Na, bičiuli, varyk.
Denis, regis, teikė per daug dėmesio mano tuštinimosi įpročiams.
Nagi. Pirmyn.
Žinoma.
Gerai, bičiuli,
metas miegoti. Rytoj - svarbios lenktynės.
Todėl būk geras šunelis.
Pamiegok, gerai?
Gerai.
Aišku.
Gerai.
Žinoma, tiesiog įtrinkite...
Vėliau sužinosiu, kad tai vadinama televizija.
Ir kad per ją daug sužinosiu apie žmonių elgesį.
Bet tą naktį ji man pasirodė it langas į naują pasaulį.
Matau, tau patinka.
Patinka?
Beprotiškai.
Dešinę - ant greičio pedalo.
Atleisk ties posūkiu.
O kai jis mane pasiėmė į lenktynes, buvo dar geriau.
Deni!
- Žiūrėk! - Šuniukas!
Denio butas buvo namai, o tai...
Tai buvo mano vieta pasaulyje.
Taip smagu man nėra buvę.
- Ką manai, Enzo? - Maniau, jog tai - rojus žemėje.
Koks, sakei, jo vardas?
Denis Sviftas. Automobilis Nr. 96.
Jis dirba pas mane instruktoriumi, kai jam reikia pinigų, bet patikėk,
šis vyrukas - netašytas deimantas. -Aišku.
Trasos dangos karštis, žadą atimantis greitis ir itin tikslus technikų darbas -
viskam jutau pagarbią baimę.
Formulėje 3 išbuvo metus. Jį pakvietė Zipo Simone iš "Audi".
Jam ėmė sektis, bet Zipis bankrutavo. Paskui neteko savo automobilio.
Važiuojam!
Jei rimtai buri komandą, būtinai kviesk jį.
Jis atsilieka beveik visu ratu.
Nesvarbu, kas pradžioj greit spaudžia. Svarbu nuojauta.
Denis pirmas užsidėjo lietaus padangas.
Čionai.
Stebėk.
Per visus lenktynių metus nesu matęs nė vieno, kas geriau važiuotų per lietų.
Pamenu, jog apie Seną sakydavo: "Jei lyja, ant jo nenukrenta nė lašo."
Kai jis laimėjo, pajutau, ką reiškia tikra didybė.
Taip!
Pirmos lenktynės, a?
Ką manai, bičiuli. Patiko?
Turi minutę, vyruti?
Susipažink. Šonas Raitas.
Sveikas. Denis Sviftas.
Savo technologijų įmonę jis pardavė už kažkokią kosminę sumą,
ir dabar nori ją iššvaistyti lenktyniaudamas GT.
Taip, regis, skaičiau apie tave.
Šauni buvo pergalė šiandien.
Galėtum taip palakstyti jo komandoje?
Kodėl ne?
Pirmieji mano metai prabėgo rūke.
Parodyk.
Suprantu, kad nebūna tobulos vaikystės, bet manoji buvo beveik tokia.
Denis visą laiką skyrė lenktyniaudamas Raitui ir, jei galėdavo, pasiimdavo mane
kaip keturkojį komandos narį.
Enz, viskas gerai?
Daugiau nei gerai.
Važiuok!
Likimas ar sėkmė, vadinkit kaip norit. Žinojau viena - mums lemta buvo būt kartu.
Denis sakydavo,
jog gero vairuotojo dėmesys visad dabartyje.
Jis nesidairo į praeitį ir nėra varžomas ateities.
Prizas tavo!
Apmąstymams laikas ateina vėliau.
Todėl vairuotojai filmuoja kiekvieną savo judesį.
Derėjo pasukt anksčiau. Geriau būčiau įvažiavęs į posūkį.
Iš jo labai daug išmokau apie pusiausvyrą, numatymą, kantrybę.
Mašina važiuoja ten, kur žiūri tavo akys.
Svajodavau, kad vieną dieną lenktyniausiu ir aš.
Sveikiname su puikia pergale. Lenktynės buvo ne iš lengviausių.
Aš mėgstu riziką.
Tą pergalę jam atnešei tu, o jis tavęs nė nepaminėjo.
Tu jam per geras, Deni. Laikas tau ieškotis rėmėjų pačiam.
Taip, galbūt.
- Aš savo vyrams - lyderis... - Išjunk šitą pamaivą. Junk beisbolą.
Denis dažnai kartodavo seną posakį:
"Niekas nelaimėjo lenktynių ties pirmu posūkiu,
bet pralaimėjusių ten - daug."
Svarbiausia - mudu, Enz. Tu ir aš.
...tada didinam greitį.
Mums nieko nebuvo svarbiau už lenktynes.
Žinojau, kad tik laiko klausimas,
kada Denis pasieks savo tikslą - lenktyniaut Formulėj 1.
Čionai!
Tada visas pasaulis pamatys jį tokį, kokį matau jį aš.
Tada jį dievins visame pasaulyje.
Apie jo pergales kurs legendas.
Jo pavardė puikuosis šalia geriausių mūsų sporto šakos čempionų.
Tačiau kol kas jis buvo tik mano čempionas.
Tada pasirodė ji.
- Buvo puiku. - Taip.
Ei.
Enzo, čia Iva.
Labas, Enzo. Malonu susipažinti.
Pirmieji mano įspūdžiai buvo tokie pat sudėtingi kaip ir jos kvapai.
Nesu didžiausia šunų mylėtoja.
Šampūnų ir feromonų mišinys.
Na, jis labiau žmogus, nei šuo.
Denį akivaizdžiai žavėjo jos žvilgantis kailis.
Tikriausiai ji maudėsi kasdien.
Ar jis į visus taip spokso?
Tik į tuos, kurie jam patinka.
Tu - virėja ar kas?
Ne, aš mokau anglų kalbos užsieniečius, o viena mano mokinė - iš Tailando.
Ji gamina nuostabų troškinį. Panašu, tau metas.
- Nežinau, kas jam užėjo. - Malonu buvo susipažinti.
Ateik čia! Ei, Iva?
Mano draugai groja grupėje.
Šįvakar "Nemo" bare jų koncertas.
Pamaniau, jei neturi kitų planų...
- "Head Injury". - Taip, trečia populiariausia Sietlo...
- "Soundgarden" atminimo grupė... - Taip. Jiems taip atrodo.
- Skamba smagiai. - Tikrai?
Taip! Padarysim taip, kad būtų linksma.
- Gerai. Tuomet iki. - Puiku.
Iki.
Eime.
Man jūs labai patikot.
Girdi, Maikai? Jis susinervino, kai praleidom eilutę.
Ar mes praleidom eilutę?
Ir šitaip nuolat būdavo mokykloje.
Kuri mūsų daina tau patiko labiausiai?
Priešpaskutinė.
- Kur gitaros solo truko dvylika minučių? - Taip, tai geriausias dalis!
Deni, vesk šią merginą!
- Atnešt dar? - Ne, ačiū. Galima vandens?
- Taip. Maikai? - Taip.
- Jūs ką tik susipažinot? - Taip.
- Ir? - Liaukis.
Ir aš manau, kas jis labai mielas.
Tu dar nematei jo lenktyniaujant. Tada įsimylėsi iki ausų.
Biče!
Ką? Aš tik...
Kada pamatysiu tave lenktyniaujantį?
Denio tuo nepaimsi.
Taip!
Ji beveik nieko neišmanė apie lenktynes, o Deniui, regis, tai buvo nė motais.
Maniau, kad netrukus pamatysim ją tolstant.
Tačiau pavasarį tapo aišku, kad Iva niekur nedings.
Jei atvirai, pavydėjau to dėmesio, kuriuo jis apipylė ją,
su tais jos iškeltais nykščiais ir apvaliu užpakaliuku.
Su savo mašina, taip.
Ką jis išmano apie anglų kalbos mokymą?
Taip, ir aš apie tai.
O jos TV laidų pasirinkimas irgi galėjo būt geresnis.
Ar liausiesi pagaliau?
Denis nėrėsi iš kailio dėl jos.
O ji jam atsimokėdavo glostymais ir glamonėmis.
- Kaip pamokos? - Puikiai.
Ar aš pavydėjau jai jos žavios šypsenos? Jos lengvo juoko?
Galbūt.
Ji juk buvo žmogus, skirtingai nei aš.
Pagaminsiu mums pusryčius.
- Tikrai? - Taip.
Ačiū.
Labas, Enzo.
Juk tu nieko prieš, jei jį mylėsiu ir aš?
Lyg mano nuomonės kažkas klausys.
Jie susituokė nuostabioje vietoje su nuosavu vandenynu.
Maniau, kad tokios vietos - tik televizoriuje.
Kaip galėdamas stengiausi padėti.
Buvau mandagus, nesileidau viliojamas nuostabiais užkandžiais ant padėklų,
o savo reikalus dariau į vazonus, esančius kuo toliau nuo šventės.
Ši vieta priklausė Ivos tėvams - Trišai ir Maksvelui.
Prisipažinsiu, iš pradžių maniau, jog jie - dvyniai.
Prašyčiau atnešti žiedus.
Kai reikėjo, dariau viską kaip palieptas, dėl Denio.
- Šaunuolis. - Eikš, Enz. Eikš, bičiuli.
Šaunuolis.
Su šiuo žiedu, aš tave vedu.
Iva?
Su šiuo žiedu, aš teku už tavęs.
Taip mes tapom šeima.
Nors ne visi tuo džiaugėsi.
Net per savo vestuves nepasistengė nusiskusti.
- Maksvelai. - Ką?
- Tai tik pastebėjimas. - Liaukis.
Tau atrodo, nė vienas nėra jos vertas.
Man jis patinka. Tikrai. Bet aš myliu savo dukrą.
O jis užsidirba pragyvenimui automobilių lenktynėmis.
Argi neturiu priežasties nuogąstauti?
Ne. Iva rami.
Mano akivaizdoje žmonės kalbėdavo viską,
nes aš juk jiems - tik kvailas šuo.
Aną savaitę skambinau Niubergeriui.
Jis sakė, kad tiek laiko lenktyniavęs lenktynininkas
jau seniai būtų prasimušęs,
jei būtų ko nors vertas.
Bet Iva sako, kad jam pastaruoju metu puikiai sekasi.
Taip ir maniau kad jūs čia. Eime, metas tortui.
Tėčiui reikėjo įsipilti savo kokteilio.
Po vestuvių atėjo metas kraustymuisi.
Mane apėmė dvilypiai jausmai.
Dabar turėjau daug erdvės.
Bet senas butas buvo tik mūsų su Deniu.
Mėginau perteikti savo jausmus.
- Kas čia? - Enzo. Jis džiūgauja.
Mano veiksmai buvo suprasti klaidingai.
Lyg to nebūtų gana, nuo Ivos ėmė sklisti kažkas naujo,
kas neleido man jos atžvilgiu reikšti bet kokį nepasitenkinimą.
Nėštumas
Jos vyks Votkinso Gleno trasoje, kurioje man paprastai sekasi.
- Ji - Niujorke? - Taip.
Galėtum pasiimt porą laisvadienių, išvyktume anksčiau.
Aš nėščia.
Pala, ką?
Tu išsigandai?
Ne! Netiesa! Pala, tu išsigandai?
Truputį.
Tu žinojai?
Niekad nesupratau, kas yra pinigai,
ir kodėl žmonės manydavo, kad jų jiems reikia.
Bet Denis jais ne juokais susirūpino.
Jis ėmė treniruotis kaip pašėlęs.
Pasiėmė papildomų pamokų ir dalyvaudavo visose lenktynėse.
Pasiilgsiu tavęs.
Tai reiškė, jog man teko ilgiau būti su Iva.
Eikš, Enz. Eime.
Jei atvirai, man nepavyko jos pamilti taip, kaip Deniui.
Bičiuli, ačiū tau.
Bet mes pripratome vienas prie kito.
Tu labai mielas.
Kartais ji net primindavo man mano mamą,
kai ji dūsaudama įsitaisydavo guolyje.
Turbūt nuostabus jausmas turėti kūną, nešiojantį kitą gyvybę viduje.
Aš ne apie kaspinuočius, kurių turėjau pats.
Nori sužinoti, koks tai jausmas?
Šaunuolis.
Pajautei? Jautei tą spyrį?
Ak, mielasis, eikš.
Viskas gerai. Ateik.
Štai šitaip.
Neįsivaizdavau, kas galėjo dėtis tame stebuklingame Ivos maišelyje,
kuriame augo kūdikis.
Tikėjausi, kad jis bus panašus į mane.
Enzo, neskubėk. Tai - vienintelė tavo dovana.
- Jaukus. - Man patinka.
Jis tikriausiai lygiai toks pat, kokį dovanojau pernai, bet...
Patinka?
Pirkau Paik Pleise. Rankų darbo.
- Ji... - Tavo mėgstamos rausvos atspalvis.
Tikrai.
Viskas gerai?
Taip. Tik noriu pažiūrėt, ar man tinka.
Ar galim pakalbėti apie pribuvėją?
- Mielasis, jau kalbėjom. - Žinau.
Tačiau aš gimiau ligoninėje, tu gimei ligoninėje.
Žinau, bet labai noriu gimdyt namie.
Tania namie pagimdė dvynius.
Ir sakė, kad jai padėjusios moterys buvo nuostabios.
Gerai.
Labas, mama. Linksmų Kalė...
Gerai.
Kažkas iš kažkokio Penskio.
Kalėdų rytą?
Klausau.
Taip, sveiki.
Kokia čia kepurė?
Sako, šunys neskiria spalvų.
Akivaizdu, Denis irgi jų neskiria.
Gerai, lauksiu jūsų skambučio.
Iki.
- Kas čia? - Džadas Merfis iš Penske komandos.
Jam trūksta lenktynininko, todėl pasiūlė man sudalyvauti Deitone.
Tai gerai, taip?
Gerai? Tai puiku! Deitonas.
Šios galimybės seniai laukiau. Tai gali viską keisti.
Dievulėliau, tai nuostabu, Deni!
Bet tai vyks sausio gale.
- Ir kas? Man gimdyt apie vasario 15-ą. - Ant ribos.
Gal važiuok kartu?
Galim neskrist lėktuvu.
Deni. Iki Floridos automobiliu aš nevažiuosiu.
O tau būtina ten dalyvauti.
Jokių kalbų. Tai - tavo šansas.
Jei tau pavyks, atsivers daug durų.
Tavęs nejaudina data?
Ar aš kada nors ką nors padarydavau anksčiau termino?
Nežinojau, kad žmonės moka išgaut tokius garsus.
Denio namie nebuvo, nes jis lenktyniavo Deitone.
Denis Sviftas, numeris 22, puikiai važiuoja,
- nors jo komanda buvo 10 vietoje. - Tau puikiai sekasi, Iva.
Prasidėjo 17-a maratono valanda. Lietus pilte pila.
- Noriu kalbėti su Deniu. Paskambink jam. - Verčiau stumk, gerai?
Nr. 22 Sviftas lipa ant kulnų Nr. 17.
Dar kartą.
Neįtikėtina! Denis Sviftas, nuostabaus meistriškumo dėka, išsiveržė į lyderius.
Labas, mergyte.
Bus šilta ir jauku.
Paliksim jus vienas.
- Ačiū. - Prašom.
Eik lauk, šuneli.
Ne, tegu lieka.
Taip.
Enzo.
Kvapas buvo... nepažįstamas.
Eikš, bičiuli. Prieik.
Tokios nuostabios būtybės nebuvau regėjęs.
Zoui,
čia Enzo.
Jis - irgi mūsų šeimos narys.
Jis visad tave globos.
- Labas, kaip ji? - Labas! Puikiai.
Ji laukė tėtuko.
Derėjo man būti čia.
- Mielasis, jai - viena diena. - Žinau, vis tiek...
Tu čia dabar.
Štai kodėl mes susitikom.
Kad gimtų šita tobulybė.
Aš vis tiek nesuprantu.
Mes pralaimėjom. Bet nieko tokio.
Paskutiniame etape mes pirmavom.
Pasakiau Merfiui, kad esu pasirengęs finišuoti,
bet rėmėjai jį spaudė išleisti
tą vunderkindą iš Kalifornijos, kuris dažnai rodėsi spaudoje.
Po dešimties minučių jis įsirėžė į sieną. Iš automobilio nieko neliko.
Bet tu važiavai puikiai.
Kas iš to, jei komanda nepasiekė finišo.
Nieko tokio.
Rimtai. Bus dar tų lenktynių.
- Taip. - Taip.
Ak, Zoui. Pažvelk į ją.
Kur ji? Nemačiau jos šimtą metų!
Dvyniai, anksčiau retai kada pasirodydavę, dabar ėmė lankytis dažniau,
užversdami mūsų namus blizgančiomis dovanomis.
Denis apsimetė neprieštaraujantis, bet tas zebras man pasirodė įtartinas.
Kokios gražios akutės. Labas, mergyte.
- Tėti, jai reik pakeist sauskelnes. - Aš pakeisiu!
Taip, eik pas močiutę.
Deni!
- Tau puikiai sekasi. - Ačiū.
Žiūrėjau tavo lenktynes.
Kaip tas vaikinukas, įsirėžęs į sieną?
Jau kalbėjome apie tai.
Dabar turi dukrą.
Jei būsi sužeistas ar,
neduokdie, žūsi...
- To nebus. - Juk nežinai.
Žinau.
Zoui ir Iva aš pasirūpinsiu, pažadu.
Prisiekiu, kad paisysiu savo saugumo
net jei tai reikš pralaimėjimą.
Iki, širdele. Myliu tave.
Man galvoj netilpo, kokią galią skleidė tokia mažytė būtybė kaip mūsų Zoui.
Jos galia veikė ir mane,
kaip žemė veikė mėnulį.
Aš tapau nepamainomu jos žaidimų partneriu,
šokinėjau gaudydamas teniso kamuoliukus,
vėl ir vėl lėkdamas paskui juos kaip koks keturkojis klounas.
Bėk!
Pasiruošusi, mieloji? Na, pirmyn.
Taip įsitraukiau į jos gyvenimą, jog nepastebėjau, kaip greit lėkė laikas.
Pasiruošt, dėmesio,
pūsk!
Kai ji savo draugams mane pristatydavo kaip savo vyresnį brolį,
mano širdis daužėsi iš pasididžiavimo.
Karšta bulvė!
Koks čia kvapas? Ak! Greičiau vežam ją!
Greičiau! Saugokis!
Šaunuolis.
Visi turi laukti savo eilės.
Net zebrai. Tiesa, mokytoja?
- Tėti! - Labas!
Labas. Atleisk, kad praleidau tavo šokių pasirodymą. Mamytė man pasakojo.
Laimėjai?
Ne, zuikuti, šįkart nepavyko.
Geriau?
Net neįsivaizduoji.
Ačiū, kad rūpinaisi mūsų mergaitėmis.
Na, ką čia turim?
Čia mano antra klasė.
Nuolat jaučiuosi lyg trasoje ar pakeliui į lėktuvą.
Man irgi dažai taip atrodo.
Greit palengvės.
Kas tau?
Skauda galvą. Taisiau mokinių darbus iki vėlumos.
Nemaniau, kad taip ilgai truks.
Mano svajonė - Formulė 1, tačiau toks jausmas,
lyg malčiausi vienoje vietoje.
Ei...
Dar niekas nelaimėjo lenktynių ties pirmu posūkiu.
Taip.
Tau vis dar tai patinka?
Taip, žinoma.
Gal to negana?
Nežinau.
"Apex" siūlo sudalyvaut Laguna Sekos trasoje šį savaitgalį.
Atsakiau, kad pagalvosiu.
Tu tiesiog pavargai.
Taip.
Mintys apie tai, ką pasakė Denis man nedavė ramybės visą naktį.
Liautis lenktyniavus?
Jis - lenktynininkas, kaip aš - šuo.
Tokia jo prigimtis. Jo likimas.
Mongolijoje buvo tikima, kad šunys regi dvasių pasaulį...
Zoui, dukrele, vakarienė ant stalo!
- Aš lauksiu tėčio. - Tėtis šįvakar veda pamokas.
Dar penkias minutes.
Gerai. Enzo, vakarienė!
Taip!
Tuomet mano nerimą dėl Denio nustelbė jos kvapas.
Sklindantis iš jos ausų ir šnervių, lyg... puvėsis.
Kaip pūvančio medžio.
Jei turėčiau tinkamą liežuvį, būčiau ją įspėjęs.
Nesispyriok bent tu, bičiuli.
Man beliko tik stebėti, jaučiant tuštumą,
nes niekuo negalėjau jai padėti.
Nebyliame zebro žvilgsnyje mačiau pašaipą dėl mano nerimo.
Iva skyrė mane saugoti Zoui.
Tačiau niekas nebuvo paskirtas saugoti Ivą.
Tyliau. Pažadinsi Zoui.
Eime.
Nuo kada ėmei žiūrėti mano lenktynių įrašus?
Kaip tau pavyksta įveikti posūkius kur kas greičiau už kitus?
Na...
Daugelis bijo lietaus, nes mano, jog tai - nenuspėjamas elementas.
Jie priversti į jį reaguoti.
Jei jie reaguoja dideliu greičiu,
dažniausiai jau būna vėlu. Todėl jie ir turėtų bijot.
Aš bijau vien tik žiūrėdama.
Geriau užbėgti viskam už akių, o ne spėlioti, kas bus.
Tuomet gali suvaldyt rezultatą.
- Todėl imi slysti tyčia? - Taip.
Taip.
Sėdėdamas už lenktynių automobilio vairo, savo likimą valdau aš.
"Tuomet tavo veiksmų rezultatas - priešais tave."
Kurk savo sąlygas, ir lietus bus... tik lietus.
Ryt iš ryto paskambinsi "Apex"
ir pasakysi jiems, kad dalyvausi Laguna Sekoje.
Tau nevalia pasiduoti, niekada.
Nei dėl mūsų, nei dėl ko nors kito.
Pažadėk man.
Pažadu.
Tą akimirką supratau, kodėl Denis taip myli Ivą,
ir kodėl taip ilgai aš pats bijojau ją pamilti.
Ji buvo tas nenuspėjamas elementas.
Ji buvo mano lietus.
Pas mus, Kalifornijoje, Laguna Sekos lenktynių trasoje šviečia saulė.
Lenktynėse dalyvauja puikūs 43 įspūdingi GT automobiliai ir lenktynininkai.
Mamyte?
Dėkis daiktus į kuprinę.
Važiuojam kelioms dienoms pas senelius, kol tėtis grįš.
Tu sergi?
Man tiesiog reikia pailsėti.
Labai prašau.
Eime.
Viskas nutiko labai greitai.
Po penkių minučių jų jau nebuvo.
Bet aš likau. Aš čia likau.
Denis sakydavo, kad panika - aršiausias vairuotojo priešas.
Todėl aš nepanikavau. Nedariau staigių judesių, nestabdžiau,
nors žinojau, kad Denio namie nebus mažiausiai porą dienų.
Bet aš - šuo.
Nors Dievas nedavė šunims nykščių,
jis padarė mus galinčius išgyventi gana ilgą laiko tarpą be maisto.
Nors nykštys man būtų labai pravertęs -
durų rankenai pasukti, pavyzdžiui -
bet kitas mano talentas - ilgai išbūti be maisto.
Laikui slenkant ėmiau vis labiau nerimauti.
Kas, jei Denis iš viso negrįš?
Turėdamas labai ribotus geriamo vandens išteklius,
nežinojau, kiek ilgai tversiu.
Alkį malšinau vienu kitu Zoui pamestu traškučiu,
gamtinius reikalus, tramdydamas gėdą, atlikdavau ant kilimėlio
ir kantriai laukiau, kada pasibaigs mano bėdos.
Praėjus maždaug 40 valandų, man ėmė vaidentis.
Aptikęs kadaise išpilto jogurto likučius, išgirdau garsus.
Tai buvo zebras.
Slapta stebėjau tą padarą, išdarinėjantį nesąmones,
ir svarsčiau, ar taikytis su tuo.
Pabėgau iš ten, spėliodamas, gal tie vaizdai - tik mano galvoje.
Gal tai - koks košmaras, kilęs dėl gliukozės trūkumo.
Tačiau giliai viduje žinojau, jog tai - tikra, ir kad nutiko kažkas baisaus.
Yra kas namie?
Enz, labas.
Ką tu čia veiki? Ateik.
Enzo, ateik čia!
Ateik, bičiuli. Sveikas.
Kas nutiko?
Kur visi?
Iva?
Ar Iva su Zoui dar ten?
Galiu su ja pakalbėti?
Taip, aš namie. Čia Enzo vienas.
Palauk, Iva, pa...
Jis visą šį laiką buvo uždarytas vienas?
Maniau, pasiėmei jį su savimi!
Ne, turiu pasirūpinti juo.
Viską darei tik ant kilimėlio, a?
Eikš, bičiuli.
Imk.
- Tėti, pasiilgau tavęs! - Aš irgi tavęs pasiilgau.
- Einu pasisveikint su savo gyvūnais. - Eik.
Aš vis dar bandau tai suprasti.
Mane siaubingai pykino, aš nemąsčiau.
Daktaras sako, gal koks virusas.
Labas, bičiuli.
Enz, atleisk man. Atleisk.
Zoui?
Kažkas nutiko mano gyvūnams!
Nieko sau. Nesuprantu, kodėl jis šitaip.
Neverk. Aš jį surasiu.
Ateik čia.
Ateik čia. Blogas šuo!
Pažiūrėk, ką pridirbai!
Matai? Kodėl tai padarei?
Blogas šuo!
- Kvailas šuo! - Deni, liaukis!
Ką tu darai?
Galvoj sukosi tik viena mintis:
zebras matyt surinko save ir sudraskė kitus po to, kai išėjau.
Derėjo man anksčiau sunaikinti tą demoną.
Derėjo suėsti jį, net jei pats būčiau gavęs galą.
Atleisk man, Enz.
Pažadu tau daugiau taip nesielgti.
Tu - kietas senas šuo.
Eikš.
Aš laimėjau, beje.
Pirmas savo klasėje?
Pirmas visose kategorijose.
Plius gavau nuolatinę vietą su "Apex" prototipu.
Dieve mano, Deni!
Jie nori, kad kuo greičiau imčiau treniruotis Sonomoje.
Aš taip tavimi didžiuojuosi.
Maniau, gal važiuojam visi? Bent jau vasarai?
Stebėsit visas lenktynes ir visa kita?
Lenktynėse mašina važiuoja ten, kur žiūri tavo akys.
Jei lenktynininkas žiūrės į sienelę, neišvengiamai įvažiuos į sienelę.
O tas, kuris žiūrės tik į trasą ir jaus po savimi ratus,
jis valdys savo automobilį ir likimą.
Suvokiau, jog būtent tai Denis ir darė.
Jis sukūrė pergalę, nes žinojo, jog jam jos reikia.
Raktai.
Paskambinsiu šįvakar.
Iki, bičiuli. Ei, vaikeli, atiduok.
Pažiūrėkim.
Ačiū.
- Pasilinksmink. - Iki.
Iki, tėti!
- Labas, mama. - Labas. Kaip jautiesi?
Gerai. Daug geriau.
Zoui mokykloje, o mes su Enzo išėjom pasivaikščiot.
Turiu padėti jam atsistatyti, jaučiuosi kalta.
Širdele, tu dar labai silpna.
Ar Denis ir vėl išvažiavo?
Mama, aš apie tai nekalbėsiu. Man jau pakaks jūsų su tėčiu kalbų.
- Širdele, aš tik paklausiau. - Žinau.
Turiu eiti. Paskambinsiu vėliau. Myliu tave.
- Aš tave myliu. - Iki.
Viskas gerai.
Man viskas gerai.
Kai kada galiu išprotėti nuo to, kaip noriu kalbėti.
Čia - numeris.
Kartais nekenčiu to, kas esu.
Eikš.
Ateik.
Taip... ji pasveiks.
- Ačiū tau, Maikai. - Nėr už ką, žmogau.
Jie net apie biopsiją nekalba,
kad ištirtų - piktybinis auglys ar ne.
Gal man paskambint į "Apex"?
Ne, jau skambinau.
Pasakiau, kad nesirodysiu visą sezoną, o gal ir ilgiau.
Turiu būti čia.
Na, Enzo, pabūsi pas dėdę Maiką šįvakar. Ką pasakysi?
Būk geras Maikui, gerai?
Pasimatysim po poros dienų.
Būčiau padaręs viską, kad likčiau su juo.
Bet į ligoninę šunų neįleidžia,
nesitaria su jais dėl diagnozės ir gydymo variantų.
Man buvo beveik dešimt metų,
bet niekas su manimi nesitaria
ir tenori, kad valdyčiau lojimą ir tvarkingai tuštinčiausi.
Tas zebras kažkur šoko iš džiaugsmo.
Galvojau, gal verta pabėgt.
Norėjau imti ir pabėgti gyvent pas protėvius,
į Mongolijos slėnius.
Gal ir būčiau tai padaręs, jei ne mano aklas tikėjimas,
jog Denis sugebės viską sutvarkyti.
Ją jau išoperavo.
Telieka laukti ir žiūrėti, kaip jai seksis toliau.
Labas, bičiuli.
Sugenda pavarų dėžė. Sankaba.
Stabdžiai suminkštėja nuo perkaitimo.
Prastas vairuotojas padarys avariją.
Vidutinis - pasitrauks.
Bet puikus lenktynininkas tarp visų bėdų išlaviruos.
Klausyk.
Rytoj man - pamoka.
Po pamokų važiuosi namo pas Karoliną, o aš užvažiuosiu tavęs šeštą.
Gerai.
Tėti?
Taip.
Kada mamytė grįš namo?
Nežinau.
Tikiuosi, greitai.
Puikus lenktynininkas suras būdą išlikti trasoje.
Labanakt, tėti.
- Myliu tave. - Ir aš tave.
Kas yra? Tu mėgsti keptą sūrį.
Bet jis atšals iki priešpiečių.
Nebūk griežta tėčiui. Aš dar šito mokausi.
Jūsų žmona irgi dirba?
Mano mamytė - ligoninėje. Jos smegenys susirgo.
Atvažiuosiu tavęs po pamokų.
Bet šiandien - antradienis. Prailginta diena.
Kada baigsis?
Paklausk mamytės. Ji žino.
- Iki, dukrele. - Iki.
Labas, mamyte.
Dienos virto savaitėmis, o Iva vis gulėjo ligoninėje.
Tu pasveiksi.
Viskas bus gerai.
Pasėdėk dabar.
Žmonės, mylintys Denį, visaip stengėsi.
Maikas parūpino jam darbą garaže
ir, Deniui paprašius, rūpinosi manim.
Jis buvo priverstas daug ko mokytis.
- Man peša! - Gerai.
Atsiprašau.
Karštas vasaros dienas Zoui leido vaikų stovykloje prie ežero...
Labas, širdele.
...ir kartais nakvodavo pas dvynius.
Iki!
Užeik.
Tais vakarais Denis iki vėlumos būdavo pas Ivą ligoninėje.
Kai grįždavom namo, jis būdavo labai tylus.
Tuomet mano pareiga buvo raminti jį.
Atėjus rudeniui mes tapom kažkuo panašiu į komandą.
Laukėme, prisitaikėme, taisėme klaidas.
Palauk, dukrele. Štai priešpiečiai.
- Ačiū, tėti. - Iki pasimatymo.
Iki, Enzo.
Iki.
Ką pasakysi, Enz?
Tau patiks. Pasiruošęs?
Zoui!
Vakarienė!
Bendžaminas lenkia, paskui jį - Vilsonas ir Nylas.
- Nesąžininga. Kaltas raudonas. - Taip ir ne.
Matai, savo poziciją trasoje turi ginti.
Raudonas automobilis tą ir darė.
Lenktynėse ateina metas,
kai turi surizikuoti tam, kad laimėtum.
"Lėtai greituose dalykuose ir greitai lėtuose dalykuose."
O, Dieve! Tavo mama mane nudės.
Tą naktį Denis sulaukė skambučio.
Daktarai pagaliau leido Ivai grįžt namo,
tik ne pas mus.
Kodėl mamytė negali būti su mumis?
Greit galės.
Tiesiog tavo seneliai nuolat namie,
todėl pamanėm, kad jai geriau bus pas juos.
Bet tik kuriam laikui.
Mamytė atvažiavo!
- Ak, Zoui... - Viskas gerai, mama.
Mano dukrele. Laukiau šios akimirkos.
Aš irgi.
Tai ji, bičiuli.
"Snigo ir ant voveraitės, ir ant bebro,
"ant visų.
"Tada jis tarė: "Žiūrėkit. Taip ir manėm."
"O Boganas tarė: "Noras."
Čarlzas užrašė savo norą ant popieriaus."
Nesuprantu. Ko būtent jūs norite?
Mes su Maksvelu manom, kad Zoui derėtų pagyventi pas mus. Bent jau iki...
Iki ko? Ar jau kalbam, kad ji numirs?
Meldžiame, kad ne. Bet pats girdėjai, ką sakė daktarai.
Gal tai paskutinės dienos, kai Zoui gali pabūt su mama.
Į mokyklą galiu vežioti ją aš. Arba tu.
Kaip nori.
Tu irgi, beje, gali pagyventi čia, tiesiog nemanėme, kad...
Nuspręsk pats.
Pakalbėsiu su Iva.
Eikš.
Jie tik nori mums padėti, Deni.
Žinau.
Svarbiausia tai, ko nori tu.
Aš noriu susigrąžinti savo gyvenimą.
Ar mano tėtis geriau su tavim elgiasi? Jis man pažadėjo.
Taip, geriau. Viskas gerai.
Tu rūpinkis savimi, gerai?
Gal po kelių savaičių atsigausiu, tada...
Tada abu grįšim namo.
Gerai?
Gerai.
Noriu, kad grįžtum į trasą.
Per ilga buvo pertrauka.
Pažiūrėsim.
Negali dėl manęs liautis lenktyniavęs.
Pažadėjai man, kad nesiliausi.
Aš nesiliausiu.
Nesiliausiu.
Pamiegok,
gerai?
Aš tave myliu.
Aš labai tave myliu.
Turbūt sunku būti žmogumi.
Kartais imu abejoti savo gebėjimu taip bendrauti,
tačiau žinau, jog jei noriu tapti žmogumi, privalau to išmokti.
Pasirūpink mūsų mergaitėmis, Enzo.
Tąnakt nesudėjau nė bluosto, kaip ir kitas kelias naktis.
Demonas artinosi prie Ivos.
Tačiau pirma jam teks praeiti pro mane.
Tik kitiems pabudus, išdrįsdavau pailsėti nuo sargybinio pareigų.
Tingus šuva.
Kai kuriomis naktimis Denis budėdavo kartu su manim.
Bet rytais jis negalėjo ilsėtis.
Jis privalėjo laikytis dėl Zoui.
Kuris pertrauks, taip?
Traukiam virvę.
Kas pagaus?
Štai! Štai jis!
Enz, ateik čia.
Geras šunelis.
- Atsimeni? - Taip.
Jo ištvermei nebuvo ribų.
- Ei... teniso raketė. - Taip!
Senelis užrašė tave treniruotėms trečiadieniais. Smagu?
Trečiadienis man ne itin tinka. Visą dieną dirbu garaže.
Nieko tokio. Mes nuvešime Zoui, gerai?
- Taip! - Taip.
Kai Ivos tėvai imdavo lepinti Zoui, jis neprieštaravo.
Jis suprato, kad tai jų būdas nors trumpam pamiršti
dukters ligą.
Nors tai nebuvo įmanoma.
Labas, aš grįžau. Kur jūs?
- Labas. - Staigmena!
Kokia staigmena?
- Tiesiog ateik. - Mes nusprendėm surengti vakarėlį.
Vakarėlį? Mano drabužiai netinkami.
Atrodai nepaprastai gražiai.
Ar tikrai tu nieko prieš?
Aš noriu grįžt namo.
Aš irgi noriu, kad grįžtum.
Taip noriu, kad tu neįsivaizduoji.
Tu matai?
Matai?
Aš nebebijau.
Nes žinau, jog tai - ne pabaiga.
Tu tai jau žinojai, tiesa?
Tu viską žinai.
Ne viską, ne.
Bet tuo neabejojau -
paskutinis Ivos atodūsis išlaisvino jos sielą.
Mačiau, kaip ji išskrido.
Laisva, tęsti savo kelionės kitur.
Gražu.
Čia vaikiškas žaidimas. Aš dabar turiu būt suaugusi.
Triša paruošė Zoui užkąsti.
Ačiū.
Visi šie žmonės.
Jos draugai.
Jos mokiniai.
Taip, visi ją mylėjo.
Maniau, pasirengsiu tam. Juk visi mes apie tai žinojom, bet...
Nepavyko pasiruošti.
Ne.
Jei atvirai, Deni,
būtent tai mus ir neramina.
Tai, jog tu nepasiruošei. Tu, regis, neturi jokio plano.
Plano? Ne...
Zoui iškepiau kiaušinį su skrebučiu.
Mes jau pradėjom.
Maniau...
Atleiskit, ką pradėjom?
Ar nors vienas jūsų galite man paaiškinti?
Mudu su Maksvelu kalbėjom...
Pamanėme, jog gal visiems bus geriau,
jei Zoui liks gyvent pas mus.
- Ką? - Jai dabar reikia stabilumo.
Jei atvirai, mes nemanom, kad tu gali jai tai užtikrinti.
- Ypač, jei grįši prie lenktynių. - Ar ketini grįžti prie lenktynių?
Žinoma.
Ne dabar, bet...
Tuomet kas rūpinsis Zoui?
Aš.
- Taip, kaip rūpinaisi Iva? - Maksvelai!
Ką tai turėtų reikšti?
Deni, suprask, niekas nenori dabar ginčytis.
Jei dažniau būtum buvęs namie, būtum supratęs, kad jai blogai.
- Gal būtų buvę įmanoma ją pagydyti. - Netiesa!
Jis liūdi, Deni.
Nemanot, kad gydytojų klausinėjau tūkstantį kartų to paties?
Mes visi žinom, kad nieko nebuvo galima padaryti.
Zoui grįš namo su manimi. Pokalbis baigtas!
Mes tik linkime Zoui gero.
Geriausia Zoui bus gyventi su tėčiu.
Ir jei norite su ja bendrauti,
siūlau liautis kalbėjus šia tema!
Matai? Ką aš tau sakiau?
Tu vis tiek galėtum dalyvauti jos gyvenime kiek tik norėtum.
Mes turim laiko ir pinigų pasirūpinti ja taip, kaip Iva būtų jai linkėjusi.
O tu galėtum toliau lenktyniauti.
Pakaks. Nebegaliu šito klausytis.
Tu nepalieki mums išeities.
Maksvelai, tu žadėjai, kad nedarysi to!
Jūs juokaujate?
Aš ką tik palaidojai žmoną, o jūs norite teistis su manim dėl dukters globos?!
Deni, man labai gaila. Mes negalvojome...
Jau suvalgiau kiaušinį.
Dukrele, pasiimk savo daiktus. Važiuosim namo.
Viskas gerai, širdele.
Tavo tėtis turi reikalų, todėl pagyvensi pas mus.
Zoui, pasiimk daiktus. Važiuojam.
Kas, po galais, manaisi esąs?
Juk vienas tu nesusitvarkysi.
Kas bus, jei dingsi kelioms dienoms tose savo lenktynėse?
Kiekvieną savaitgalį skraidai lėktuvu.
Tu net jos gimimą praleidai!
Neatiduosiu tau jos.
Dievulėliau.
- Jūs... - Viskas gerai.
Pasakiau, kad gerai!
Deni, prašau, leisk jai likti.
Kuriam laikui. Advokatai gal suras kompromisą.
Zoui!
- Lėles pasiimsim vėliau, gerai? - Gerai.
Lipk į mašiną, dukrele.
Tu siaubingai klysti!
Enzo, šok į vidų.
Ne dabar, Enzo.
Kas? Gerai.
Nesupratau, kas vyko. Tiesiog jutau, kad jį reikia prablaškyti.
Tai darydavo Iva, kai Deniui nebūdavo nuotaikos.
Tiek to, pašėlęs tu šunie.
Įrašas buvo iš 1989 m. lenktynių Liuksemburge,
kuomet airis Kevinas Finertis finišavo pirmas
paskutinius du ratus įveikęs tik su dviem pavarom.
Tikras čempionas gali įveikti tai, kas paprastam žmogui pasirodys neįmanoma.
Deniui reikėjo tai prisiminti.
Ačiū, Markai. Tu - vienintelis mano pažįstamas advokatas.
O tu - vienintelis auto mechanikas, kuriuo pasitikiu.
Nusiramink, Deni.
Iš to, ką pasakojai telefonu, akivaizdu, jog reikalas aiškus.
Kur dabar tavo duktė?
Ji norėjo į mokyklą. Nederėjo leisti?
Ne, viskas gerai. Tu paisai jos poreikių.
Jie teigia, kad tu - netinkamas tėvas,
nes tavo užsiėmimas - pavojingas.
Tai absoliuti nesąmonė.
Nesuprantu, kodėl jie iš viso kreipėsi į teismą.
Aš pareikalausiu teismo sprendimo santraukos ir viskas.
- Sakai, kad jiems nėr šansų. - Čia - Vašingtono valstija.
Vaikas visada skiriamas globoti biologiniam tėvui.
Be abejonės.
- Laba diena, pareigūnai. - Jūs - Denis Sviftas?
Pažiūrėsiu, ar dar neišėjo.
Aš - Denis Sviftas.
Galite išeiti iš už stovo?
Gerai.
Turime orderį jus suimti.
Čia pokštas?
Rankas ant stalo, kojas į šalis.
Gerai.
Ei, bičiuli, viskas gerai.
- Galiu sužinoti, kiek tai užtruks? - Turite teisę tylėti...
Turiu paimti dukterį iš mokyklos.
- Deni, aš ją paimsiu. - Skambink Markui. Jis žinos, ką daryt.
- Supratote savo teises? - Supratau.
Paskambink Markui Finui.
- Sėdėk. - Už ką jį suimate?
Kartą jaučiausi toks pat bejėgis.
Tądien, kai Iva parkrito miške.
Rytoj 8.30 val. kavinėje.
- Viską aptarsime. - Gerai.
- Mes nuvažiavome pas Zoui į mokyklą... - Žinau, seneliai jau buvo ją pasiėmę.
Jie tyčia taip viską suplanavo. Eikš.
Ačiū, Maikai.
Ketvirto laipsnio užpuolimas yra vidutinio sunkumo nusižengimas,
todėl į kalėjimą tavęs nesodins.
Bet mes abu žinom, kad buvo siekta ne to.
Jei tave nuteis, globos teisių nebegausi.
Dėl tokių kaltinimų,
teisėjas skyrė ribojamąją priemonę.
Devyniasdešimt dienų negali matytis su Zoui.
Ne.
- Ne, aš negaliu... - Teks su tuo susitaikyti.
Ivos tėvai jau pateikė prašymą atimti iš tavęs tėvo teises.
Markai, tai - beprotystė. Jis pats mane sugriebė.
Buvo liudininkų?
Triša, spėju, bet ji buvo nusisukusi.
Galiu pakalbėti su ja.
Ne, nekalbėk nė su vienu jų. Rimtai sakau.
Pastatysi į pavojų visą bylą.
Kad Zoui paaiškintume tavo dingimą,
sugalvojome istoriją apie tavo kelionę į Europą.
Išsiderėjau dar vieną laišką.
Devyniasdešimt dienų!
Neteisybė buvo nepakeliama.
Pirma Denis neteko Ivos, o dabar iš jo atimama dar ir Zoui.
Denis kentėjo slenkant savaitėms.
Nors troškau būti žmogumi,
bet vis tik žinojau, jog kai kokių šuniškų privalumų aš ilgėsiuosi.
"Aš tave myliu, tėti Laimėk dėl manęs!"
Ką manai, Enz?
Štai kokių:
šuo gali sulėtinti savo apykaitą.
Jis gali ramiai išsėdėti vienoje vietoje ilgas valandas.
Šuo gali keisti gyvenimo tempą, o žmonės yra jo įkaitai.
Klausau.
Koks ten reikalas dėl šuns?
Šuo. Zoui prašo senelių leisti pasimatyti su šunimi.
Ji gali pasimatyti su Enzo, žinoma.
Pasakyk, kad jis pas Maiką,
o aš paprašysiu Maiko užvežti jį pas juos šį savaitgalį.
Gerai, perduosiu.
Ačiū, Markai.
Mano sekretorė sako, kad išsiuntėme tau sąskaitą.
- Taip. Aš ją apmokėjau. - Dar vieną.
Suprantu, kad lenktyniauti negali.
Bet su šia byla dirba ir kiti žmonės, padėjėjai.
Žinau, Markai. Aš... Surasiu būdą, kaip tau sumokėti.
Buvo sunku suvokti šiuos gyvenimo posūkius.
Eikš čia, Enz!
Tik nuvalyk jam letenas prieš vesdama į namus.
- Močiutė ką tik pasirūpino kilimais. - Gerai.
Labas, mažyli Enzo, smagu tave matyti...
Pasiilgau tėčio, o tu?
Pirmą kartą gyvenime nudžiugau, kad nekalbu.
Nežinočiau, ką jai pasakyti.
Zoui užmigus, pasinaudojau proga pašnipinėti dvynius.
Jis mane pagriovė.
Man įskilo šonkaulis, dėl Dievo meilės.
Pati matei, kas vyko!
Advokatas sakė, kad bylos eiga
priklauso nuo to, ar paliudysi mano naudai.
Tau teks liudyti.
Manyje kilo tamsa.
Nepamiršk, dėl ko stengiamės. Dėl savo anūkės.
Tai svarbiausia.
Maldavau pasigailėjimo kaip tik galėjau būdamas šuo.
Ko?
- Mėgsti pipirus? - Maksvelai.
Žinojau, kad pipirai man netinka, bet vis tiek suvalgiau.
Skanu, a?
Juk aš viso labo kvailas šuo.
Tai antra ilgiausia bulių rinka istorijoje.
Potencialūs pardavėjai nepalieka rinkos.
Stebėjau ir laukiau...
O man ėmė raižyti pilvą.
Eikš.
Eime į lauką.
Eikš. Eime į lauką, nagi!
Nagi, eikš.
O, ne. Ne!
Ne, ne!
Triša! Ateik čia!
Tas šuo ką tik pritriedė ant kilimo!
Kur kibiras?
Ak, Dievulėliau.
Triša! Gali nusileisti?
Imkis darbo, pone.
Tavo žvilgsnis nukreiptas į tolį, ieško kito posūkio.
Sekundėlę.
Kas nutiko? Maniau, jis bus pas juos iki vakaro.
Kaip supratau, Enzo nebuvo idealus svetys.
Mes čia jau beveik baigėme.
Senokai mano senos akys nematė trasos.
Tik ją išvydęs supratau, kaip jos pasiilgau.
Sena svajonė kartu su juo važiuoti lenktyniniu automobiliu vėl pabudo.
Baigiam ir atlaisvinam trasą!
Visi mokiniai - į tribūną. Dar neikit namo.
Deni, turi minutę?
Aš tuoj.
Luka!
- Donai, kaip tu? Smagu tave matyti. - Ir man smagu.
Čia Luka Pantoni iš "Ferrari". Atvyko pas mus iš Italijos.
- Denis Sviftas. - Malonu susipažinti.
Ar čia naujas modelis?
- Taip, tiesiai iš gamyklos. - Gyvai jis dar gražesnis.
Mačiau sykį tave lenktyniaujant. Deitone.
Taip, sudėtingos buvo lenktynės.
Luka tikėjosi, kad aprodysi jam trasą.
Taip, pone.
Kas jis toks?
Lenktynininkų ugdymo vadovas iš "Ferrari", Italijos.
Spėju, pirmas ratas bus apšilimui,
o kitame jis įsibėgės.
Eikš su manim.
- Eime, Enzo. - Lipkite čia, vyručiai.
Stebėkite. Meistro pamoka.
Jei pamatysiu nors vieną jūsų taip važiuojantį,
iškelsiu juodą vėliavą.
Denis - profesionalas.
Na, kaip?
Neįtikėtina.
Tu to nusipelnei.
- Spektaklis baigtas! - Ką manai?
- Iki rytojaus! - Tau patinka ferari. Gražuolė, tiesa?
Noriu pasiūlyti jums darbą.
Aš dirbu Maranele, gamykloje,
ten mes turim nuostabią lenktynių trasą.
Jūs testuotumėte mūsų automobilius.
Dėkoju, pone Pantoni, bet
mane čia laiko tam tikri reikalai.
Donas man pasakojo apie jūsų bėdą.
Bet jei jūsų padėtis pasikeis,
mano telefono numeris nurodytas kortelėje.
Buvo malonu susipažinti.
Ačiū, pone.
Eikš.
Jis jau ne pirmus metus apie tave klausinėja.
Kai papasakojau, ką išgyvenai su Iva, jis sakė, kad nori kviest tave dirbti.
Težinau, kad jis labai gerbia tai, jog kovoji dėl dukters.
Kas, jei pralaimėsiu bylą?
Pralaimėti nėra negarbinga.
Negarbinga atsisakyt lenktyniaut dėl to, kad bijai pralaimėti.
Eik pas mokinius ir grįžkit į trasą.
Ten tavo vieta.
Eikš.
Devyniasdešimt dienų atrodė it amžinybė, net man.
Pagaliau išaušo devyniasdešimta diena.
- Labas. - Tėti!
Labas.
Enzo!
- Grįšiu jos šeštą. - Gerai.
- Sėkmės. - Ačiū.
- Pasiilgau tavęs. - Ir aš.
Eime, pagaminau ypatingus pietus.
Tėti?
Ar greit grįši į Europą?
- Ne, dar negreit, dukrele. - Jė!
Tačiau tau teks dar truputį
pagyventi pas senelius, gerai?
Ne, aš noriu namo.
Žinau, kad nori. Ir aš to labai noriu,
bet teismas dar turi nuspręsti, kur geriausia tau bus gyventi.
Gerai? Taip jau būna, kai miršta mamos.
O tu jiems pasakyk, kad noriu gyventi su tavim ir Enzo.
Gerai.
Pasakysiu.
- Viso, tėti. - Viso, dukryte.
Matysiesi su ja kas antrą savaitgalį iki teismo.
- O po to... - Viskas arba nieko.
Klausyk, Deni,
žinau, kad to girdėti nenori,
bet jų advokatas man aiškiai pasakė.
Teismas, kaltinimai dėl užpuolimo, visa tai gali jau rytoj dingti,
jei atsisakysi globos teisių į Zoui.
Aš privalau tau tai pranešti. Suprask, dabar turim persvarą.
Kalbu apie lankymus, privilegijas.
Dėl šitų dalykų bus sunkiau tartis,
jei tave nuteis dėl užpuolimo, o Zoui globa bus skirta jos seneliams.
Persvara.
Aš nesakau, kad negalim laimėti.
Galėtume.
Bet galime ir pralaimėti. Smarkiai.
Aš negaliu pralaimėti, Markai.
Deni, pralaimėti gali bet kas. Kas dar, jei ne tu gali tai suprasti.
Klausyk...
Tiesiog pagalvok.
Žinojau, ką galvojo Denis.
Jei jis laikytų vairą, jo rankos nedrebėtų.
"Tik mudu, Enzo."
Jis nuolat tai sakydavo, kai vakarais eidavome pabėgioti.
Vykis, Enzo! Bėgam.
Tik šįvakar nesakė.
Mes buvom kartu, bet ne vieni.
Aš ėmiau regzti planą.
Kas, jei niekam nesakę pasiimtume Zoui iš mokyklos
ir važiuotume tiesiai į Monrealį, kur kiekvieną vasarą vyksta Grand Prix?
Enzo?
Enzo, būk ten!
Enzo, ne!
Dieve!
- Aš jo nemačiau! - Jūs nekaltas.
Pats kaltas. Kvailys.
- Jis gyvas? - Dar kvėpuoja.
- Koks aš kvailas. - Neškime jį į jūsų mašiną.
Mašina važiuoja ten, kur žiūri tavo akys.
Airtonas Sena neturėjo žūti Imoloje.
Taip galvojau pakeliui į ligoninę.
Jis užkabino betoninę užtvarą skriedamas 305 km/h greičiu.
Jis būtų išgyvenęs, jei ne pakabos detalės gabaliukas,
kažkaip įsmigęs pro šalmą.
Veterinarijos gydykla
Tiesiai iki galo.
Bet aš žinojau tiesą.
Sena tądien žuvo, nes jo kūnas atitarnavo savo.
Jo siela išmoko to, ko buvo čia atėjusi.
Žinojau, jog jei aš jau būčiau viską sužinojęs,
irgi būčiau miręs.
Tačiau dar turėjau čia reikalų.
Gana gausus vidinis kraujavimas.
Pažeisti inkstai.
Jam pasisekė. Galėjo būti blogiau.
Būsiu su jumis atvira, pone Sviftai. Tokie sužeidimai tokio amžiaus šuniui
dažnai tampa pabaigos pradžia.
Rentgenas, raminamieji, nuskausminamieji, greitos pagalbos suteikimas naktį - $ 812.
Ačiū.
Atleiskite, kortelė nepriimta.
Gerai... Štai debetinė.
Rašo "nepakanka lėšų".
- Kilo problemų? - Šiandien pateikiau čekį,
todėl greičiausiai dar neįkrito.
Turiu šiek tiek grynų. Turiu...
300 dolerių.
Rytoj iš ryto išgryninsiu banke pinigų ir atnešiu likusius.
Nieko tokio. Visko pasitaiko.
Išrašyk sąskaitą 300 dolerių
ir palik raštelį Siuzan, kad skola bus grąžinta ryt iš ryto.
Jei jūs nieko prieš,
pasiliksiu dvidešimtinę, gerai?
Ačiū.
Na, važiuojam namo, bičiuli?
Dėl vaistų pramiegojau beveik kelias savaites.
Pripažinsiu, tai ramino.
Padaryčiau bet ką, kad tik dingtų ta Denio veido išraiška.
Ne man tau sakyti, koks teisingas sprendimas.
Tačiau aš palaikau tave, kad ir ką nuspręstum.
Aš irgi.
Darai tai, ką privalai. Zoui tave supras, kai užaugs.
Lankymo tvarka liks kaip aptarėme.
Plius trys kartai vasarą, savaitė per Kalėdas ir pavasario atostogos.
- O kaltinimai? - Bus iškart atmesti.
Juk sakiau, kad turim persvarą.
Nuo panikos net gerklė susispaudė.
- Neturiu rašiklio. - Ar aš sapnuoju?
Kur dingo mano Denis? Ką tas žmogus padarė Deniui?
Atleisk. Tik tokį radau.
Staiga viskas paaiškėjo.
Čia ne Denis.
Čia buvo zebras.
Galėjau sulaikyti tą demoną, kad išgelbėčiau Zoui žaislus,
bet man nepavyko.
Privalau tai sustabdyti, bet kaip?
Enzo! Atiduok sutartį!
Ateik čia!
- Kur jis bėga? - Pro langą!
Enzo, atiduok!
Tai nejuokinga, Toni. Enzo, mesk! Ne!
Juk juokinga, sutikit.
Gerai, aš tave supratau.
Skambink jų advokatams.
Perduok, kad pasimatysim teisme.
Sutinku su Enzo.
- Rimtai? - Aš pažadėjau Ivai.
Nepasiduoti.
Aš irgi noriu šuns.
Denis buvo pasirengęs visko netekti. Pralaimėjęs šią bylą, jis netektų Zoui.
Jo kvėpavimas tą rytą man pasirodė neįprastas.
Gilūs įkvėpimai, trumpi iškvėpimai.
Pažinojau šį kvėpavimą.
Jis taip kvėpuodavo prieš lenktynių startą.
Štai ir viskas, Enzo.
Čia Tonis.
Labas. Ačiū, kad atėjai.
Būčiau pats jį nuvežęs į garažą, bet jis prastai jaučiasi.
- Taip, vargšelis. - Enzo, žiūrėk, čia Tonis!
Labas, Enzo. Kaip tu?
- Sėkmės tau, Deni. - Ačiū, žmogau.
Nori žiūrėti televizorių?
Šunų neįleidžia į teismo salę,
tad man teko įsivaizduoti, kas vyko kitame miesto gale.
Galvoje piešiau scenas,
prisimindamas Denio pasakojimus apie prabėgusios dienos įvykius,
melodramatiškai pagražindamas.
- Prieštarauju, gerbiama teisėja. - Gal dėl savo amžiaus,
tačiau mano vaizduotėje paveiksliukai greitai keisdavosi.
Ne, pone, tikrai to nedariau.
Kol...
Ar gali būti, jog tam tikru metu
nusprendėte padidinti greitį?
Gerbiamas teisėjau, prieštarauju. Atsakymas jau nuskambėjo.
Kaip?!
- Taip. - Nepamenate, kaip užmušėte...
Važiuoju.
Kai kas nutiko, bičiuli. Važiuosi kartu?
Kaip sekėsi, Deni?
Pasistengęs, iššifravau, kaip sekėsi.
Tepadeda man Dievas.
Šiandien teisme turėjo liudyti Triša.
Ar galite papasakoti teismui apie minimą užpuolimą?
Viskas nutiko taip, kaip teigė mano vyras.
Jūs asmeniškai matėte, kaip Denis Sviftas
parvertė jūsų vyrą, dvidešimt metų vyresnį, ant žemės,
sužeisdamas jam šonkaulį ir galbūt riešą?
Taip.
Ačiū. Daugiau klausimų nebus.
Galite eiti.
Siūlau skelbti trumpą pertraukėlę,
kol peržiūrėsiu visus parodymus ir pateiktą medžiagą.
Aš negaliu.
Atleiskite?
Aš negaliu!
Negaliu šitaip. Maniau, galėsiu, bet...
Aš nieko nemačiau. Aš sakau tai, ką jūs man liepėte sakyti.
Atleiskite, bet aš taip nebegaliu.
Žinau, kad Denis mylėjo Ivą taip, jog vargu ar būtų kėlęs ranką prieš jos tėvą.
Prieštarauju. Liudininkė akivaizdžiai spėlioja.
Tai jūsų liudininkė, advokate.
Kaltinimai buvo panaikinti.
Visi. Atmesti.
Tau pavyko, Deni. Viskas baigta.
Jam pavyko.
Denio rizika pasiteisino.
Jei vairuotojas turi drąsos sukurti savo sąlygas,
tada lietus - tik lietus.
Tėti!
- Pasiilgau tavęs. - Ir aš pasiilgau.
Zoui vėl buvo mūsų.
Denis atsikovojo ją, ir tai buvo šimtmečio pergalė.
Deni, čia Luka Pantoni. Jūs man skambinote.
Luka, sveiki.
Ačiū, kad perskambinote.
Norėjau pasakyti,
kad reikalai, laikę mane Valstijose, susitvarkė.
Įsivaizdavau jį nuostabios vilos terasoje.
Iš balso sprendžiu, kad jūsų naudai.
Taip, pone.
Norėjau paklausti, ar jūsų darbo pasiūlymas
- vis dar galioja? - Taip.
Tuomet mes su dukra ir šunimi Enzo
mielai atvyktume pas jus į Maranele.
Jūsų šuns vardas Enzo?
Taip, jis širdyje - tikras lenktynininkas.
Gerai, mano asistentė viskuo pasirūpins.
Sveiki atvykę į "Ferari".
Iki pasimatymo, Deni.
Ciao.
- Kas čia, Zoui? - Oho!
Puikus vakarėlis, kiek dovanų. Nuostabus tortas, Deni.
"Linkiu tau pasakiško gimtadienio."
Ką gavai?
- Tėti, žiūrėk! - Puiku.
Aš ne...
Jei nori, galiu išeiti...
- Močiute! - Labas, širdele.
Aš jam neatleisčiau.
Bet Denis galvojo apie Zoui.
Girdėjau posakį "Būk geresnis žmogus".
Seneli!
Geresnio žmogaus už Denį aš nepažinojau.
Devyni - didelis skaičius.
Tvarka.
- Pasiruošusi? - Pasiruošt,
dėmesio, startas!
- Su gimimo diena. - Ačiū, tėti.
- Na, kam torto? - Man!
Močiute, gali man padėti? Peilis virtuvėje.
Man atrodo, kad mano gyvenimas buvo labai ilgas ir tuo pat metu labai trumpas.
Jaučiuosi it nugyvenęs visą amžinybę.
Labas, Enz!
Tačiau tuo pat metu pralėkė akimirksniu.
Enzo?
Jo balse girdžiu nerimą.
Kas nutiko, bičiuli?
Ak, Enz.
Jis kvepia savo diena.
Variklių tepalais, benzinu ir kepta vištiena.
Gali atsistoti?
Kartą per TV žiūrėjau dokumentinį filmą apie Mongoliją.
Gerai.
Mongolijoje mirus šuniui,
jis palaidojamas ant kalvos, kad žmonės nevaikščiotų ant jo kapo.
Aš su tavim, bičiuli. Aš čia.
Jo šeimininkas turi sušnabždėti jam į ausį jo norus kitam gyvenimui,
kai šuo į šį pasaulį grįš žmogumi.
Sako, ne visi šunys gimsta žmonėmis. Tik tie, kurie tam pasirengę.
Pakelkime tave.
Aš pasirengęs.
Aš žinau, kad mirtis - ne pabaiga.
Iva man tai sakė. Aš ja tikiu.
Kai grįšiu į šį pasaulį,
būsiu kone suaugęs vos ištrauktas iš gimdos,
nes taip puikiai tam pasiruošiau.
Štai jis.
Vaikščiosiu tarp žmonių, laižydamas lūpas savo mažu liežuviu
ir tvirtai spausiu rankas sveikindamasis.
Mano Enzo.
Išmokysiu žmones visko, ką žinau. Ko išmokau.
- Kaip tu? - Man viskas gerai, Deni.
Tikrai.
Visada buvai su manimi.
Visada buvai mano Enzo.
Iš pirmo žvilgsnio supratau, kad mums lemta būti kartu.
Aš tave myliu.
Ką čia veiki?
Važiuojam į trasą. Turiu staigmeną Enzo.
Ačiū, Donai. Mes neilgai.
Neskubėk. Trasa - tavo.
- Sėkmės. - Ačiū, širdele.
Ne per stipriai? Gerai.
Pasiruošęs?
Puiku.
Jungiam variklį.
Dar niekad nesijaučiau tokiu ypatingu.
Tau pavyko, žmogau.
Stabdžiai įšilę, padangos įšilusios. Tai gal užkaitinkim ir trasą?
Norėčiau čia likti amžinai.
Amžinai likti su jais.
O dabar pralėksim greičiau, gerai?
Norėčiau dirstelėti į tai, kaip jiems seksis Maranele.
Denis bus puikus "Ferrari" vairuotojas.
Toks puikus, jog vieną dieną
jį atrinks į Formulę 1.
"Kodėl ne", jis pasakys. Norėčiau tai pamatyti.
Enzo!
Bet negalim gauti visko, ko norim.
Be to, geriausi lenktynininkai negalvoja nei apie praeitį, nei apie ateitį.
Geriausi lenktynininkai susitelkia į dabartį.
Esi puikus draugas.
Nuostabus draugas.
Geriausias.
Ateik čia.
Tuoj važiuosim namo.
Tačiau dabar noriu dar vieno rato.
Tik vieno.
Sulosiu, kad jis suprastų.
Greičiau, Deni. Greičiau!
MUGELAS, ITALIJA PO AŠTUONERIŲ METŲ
Tėti!
Su tavim nori kai kas susipažinti.
Dideli tavo gerbėjai. Manau, tau jie patiks.
Tu čia bosė.
Mes - diddžiausi jūsų gerbėjai. Jūsų duktė sakė, kad neprieštarausite.
Žinoma, ne.
Mano sūnus tik ir kalba apie jus.
Jis lenktyniauja kartingais. Jam puikiai sekasi.
Gal galėtumėte pasirašyti ant programėlės?
Mes rytoj stebėsime lenktynes.
Enzo.
Mano vardas Enzo.
Jis nori būti čempionu. Kaip ir jūs.
Jūsų sūnus man primena mano seną draugą.
Čia mano telefono numeris Maranele.
Kai jūsų sūnus bus pasiruošęs, paskambinkite.
Aš pasirūpinsiu, kad jį gerai apmokytų.
Jis nuolat apie jus kalba.
Jis sako, kad jūs - geriausias lenktynininkas pasaulyje.
Geresnis net už Seną.
Širdyje jis - lenktynininkas.
Eime.
Išvertė Egidija Tučkuvienė